Bilješke o ulasku antependija iz katedrale u Krku u Muzej Viktorije i Alberta u Londonu i o tada poduzetom konzervatorsko-restauratorskom zahvatu - Banić, Silvija (ASPICE HUNC OPUS MIRUM: zbornik povodom sedamdesetog rođendana Nikole Jakšića, 2020)
Antependij naručen oko 1330. godine za katedralu u Krku i izvezen prema crtežu Paola Veneziana je bez premca najmonumentalnije u svijetu sačuvano djelo venecijanskih srednjovjekovnih vezilačkih radionica. Unatoč činjenici da je, počevši od 1929. godine, višekratno objavljivan i u domaćoj i u inozemnoj literaturi, dosad nisu u cijelosti razjašnjene okolnosti njegova odlaska s Krka, prvo u München, te oko trideset i pet godina poslije u zbirku tekstila Muzeja Viktorije i Alberta (Victoria and Albert Museum) u Londonu, u kojem mu je dodijeljena inventarna oznaka T.1-1965. Ovaj rad se stoga prvenstveno posvećuje objavi sadržaja njegova dosjea pohranjenog u arhivu Muzeja Viktorije i Alberta, a u kojem najraniji dokument datira iz ožujka 1964. godine. Transkribirana su pisma koja su voditelj zbirke tekstila George Wingfield Digby i njegov zamjenik Donald King razmjenjivali eksterno – s trgovcem umjetninama i tadašnjim vlasnikom antependija Ludwigom Ottom Bernheimerom u Münchenu – ali i interno; među sobom te s ondašnjim ravnateljem Muzeja sir Georgeom Trenchardom Coxom. Iz ovih se mnogobrojnih i brzo razmjenjivanih pisama, te iz ostale interne dokumentacije (stručnih izvješća i mišljenja o antependiju), može steći dojam o uzbuđenju koje je u Muzeju vladalo oko ove vrijedne i rijetke umjetnine, o dinamičnim pregovorima o kupnji, te o gotovo grozničavim naporima da se, u mjesecima nakon dogovora o konačnoj cijeni, namakne pozamašan iznos koji je, naposljetku, u siječnju 1965. godine transferiran u München. Minhenska trgovina umjetninama L. Bernheimer je dakle tek u siječnju 1965. godine prestala biti vlasnikom antependija. Zahvaljujući jednom od pisama koje je u London poslao Ludwig Otto Bernheimer saznajemo da je njegov otac, Otto Bernheimer, kupio antependij od krčke katedralne župe za značajan, no nepoznat iznos, a koji je župi tada navodno bio neophodan radi plaćanja nužnih građevinskih zahvata na katedrali. Iako se i ranije znalo da je antependij dospio u München već oko 1930. godine, ovo pismo svjedoči da nije bilo posrednika u kupnji, odnosno da prije Otta Bernheimera nije imao drugih, privremenih vlasnika. Točna godina, odnosno bar približan datum prodaje antependija Ottu Bernheimeru i dalje ostaje nepoznata. U drugom dijelu članka donose se dosad nepoznati podatci o stanju antependija u trenutku njegova ulaska u Muzej te o rezultatima konzervatorsko-restauratorskog zahvata kojemu je nedugo potom bio podvrgnut. Po prvi put se objavljuje njegova fotografija u boji, snimljena još u Münchenu, na kojoj se vidi broj i smještaj fragmenata veza iz druge polovine 16. stoljeća koji su na antependij najvjerojatnije bili prišiveni tijekom 19. stoljeća. Uzduž njegova gornjega ruba je tako bio apliciran vezeni rub pluvijala, kojemu veći dio nije uklonjen. Iskorištena je prigoda da se drugi dosad poznati primjerci ovakvog veza iz druge polovine 16. stoljeća, sačuvani na istočnoj obali Jadrana, objave u kontekstu analize ovih fragmenata. Zaključno, vizualnom analizom antependija ustanovljen je niz fragmenata upotrijebljenih za ispune njegovih oštećenja još dok se nalazio u Krku, a koji su, bez sumnje, preuzeti s neke druge umjetnine izvezene u Veneciji tijekom druge četvrtine 14. stoljeća. Postojanje tih fragmenata je stoga važan pokazatelj da ovaj veličanstveni antependij nije bio jedini primjerak trečentističkog mletačkoga veza koji je katedrala u Krku nekad posjedovala.