Jean Baptiste van Moer (1819.-1884.) – slike Peristila Dioklecijanove palače - Belamarić, Josip (ASPICE HUNC OPUS MIRUM: zbornik povodom sedamdesetog rođendana Nikole Jakšića, 2020)
Jean Baptiste van Moer bio je cijenjeni belgijski slikar arhitekture, krajolika i enterijera, poznat osobito po vedutama starog (pred njegovim očima iščezloga) Bruxellesa naslikanih 1870-ih, koje su danas izložene u Hôtel de ville i u zbirkama Musée de la ville de Bruxelles. Premda je ostao trajno afektivno vezan za Bruxelles sve do smrti 6. prosinca 1884. godine, ostavši najpouzdanijim slikarskim kroničarem toga doba, nalazimo ga stalno i na putovanjima u Francusku (posebno u Normandiju, dolinu Rajne, Moselle, Ardene, Burgundiju i Pireneje), Italiju (uvijek ponovno u Veneciju), Dalmaciju, Njemačku, Egipat, Siriju, Španjolsku i Portugal. Za hrvatsku povijest umjetnosti važne su dvije zamašne zbirke crteža i skica, većinom putopisnog karaktera, koje je izradio 1858. godine, mahom u Splitu i okolici. Čuvaju se u fondovima splitskoga Etnografskog muzeja i u Nacionalnoj i sveučilišnoj knjižnici (NSK) u Zagrebu. Vedutama i krajolicima izrazite dokumentarne pouzdanosti brzo je izašao na glas. Precioznost kojom tetoši svaku podrobnost motiva, obuhvaćenog pogledom iz najslikovitijeg kuta i pod najboljim svjetlom, lijepo pokazuje krasna slika splitske Rive koja je nastala prema crtežu, ili crtežima, načinjenim 1858. godine. Veduta pomalo dramatizirane perspektive podsjeća nas da je Van Moer bio odličan učenik Françoisa Bossueta, koji je od 1832. sve do 1876. godine podučavao perspektivu na Akademiji u Bruxellesu, a i sâm bio prepoznat po izvrsnosti u prikazivanju perspektive na svojim slikama. Da postigne draž i spokoj sanjarenja, te dojam prozračnosti i dubinu krajolika, Van Moer manipulira vedutom tako što ne slika dio golemog bloka lazareta, bezličnog izgleda, koji bi se morao vidjeti s lijeve strane u prednjem planu. Podrobno opisani detalji konkretne arhitekture amalgamiraju se s domišljenim elementima stvarajući privlačan capriccio. Van Moerovi crteži u zbirkama splitskoga Etnografskog muzeja i u Nacionalnoj i sveučilišnoj knjižnici u Zagrebu većinom su bili zamišljeni kao preparativne studije za ulja na platnu koja je planirao naslikati u svom ateljeu u Bruxellesu. Od dvadeset i jednog crteža u Nacionalnoj i sveučilišnoj knjižnici osam ih sadrži prikaze vezane uz Dioklecijanovu palaču, od kojih je sedam relativno većih dimenzija. Poslužili su (možda svi) za izvedbu slika istoga motiva u ulju na platnu. Na većini nalazimo manje ili opsežnije primjedbe koje se ponajviše odnose na boje za pojedine dijelove slike. Donedavna nam je od Van Moerovih ulja s prikazom splitskih motiva bio poznat tek Peristil sa sfingom u fokusu – danas u splitskom Arheološkom muzeju. Na nekoliko recentnih aukcija, na kojima se Van Moerove slike regularno pojavljuju, uočili smo pak nekoliko slika za koje nalazimo izravne paralele u sačuvanim crtežima. Među njima se slikarskom i dokumentarnom vrijednošću ističu dva ulja koja pokazuju dosad dijelom nepoznate kuteve prikazivanja sjeverne strane Peristila – prije purifikatorskog bijesa započetog u drugoj polovini 19. stoljeća. Osobito je važna veduta jugoistočnog dijela Peristila, naslikana 1860. godine (odnedavna u privatnoj zbirci u Zagrebu), jer jedina pokazuje polikromiju glasovita zvonika katedrale Sv. Dujma. Zvonik splitske katedrale radikalno je restauriran (bilo bi zapravo ispravnije reći da je rekonstruiran) na razmeđu 19. i 20. stoljeća. U toj rekonstrukciji najvećim dijelom je zamijenjena i kamena građa zvonika. Umjesto blokova i kvadera bračkoga vapnenca, “ubranog” iz ruševina same Palače, zidova prošaranih mramorom i porfirom i stotinama spolija, u rekonstrukciji se koristio kamen iz jednoga korčulanskog kamenoloma (Oskorušica blizu Žrnova), poznatog po mekom vapnencu krasne bjeline, visoka sjaja, a izuzetne otpornosti na atmosferilije, te osobito podatnog za klesarsku obradu. Bilo kako bilo, tijekom rekonstrukcije – koja je trajala dvadeset i šest godina (1882.-1908.) – zajedno sa svim spolijima uklonjen je najveći dio mramornih te porfirnih (crvenih i zelenih) blokova koji su tvorili, po svemu sudeći, promišljenu kolorističku igru. Sudeći po Van Moerovoj slici, u svim lukovima prvog kata zvonika bili su, na primjer, simetrično pravilno ugrađeni mramorni kamenovi crvene boje. Zanimljiv i očito promišljen koloristički efekt pružali su i stupovi različitih boja. Van Moer je naslikao i vedutu sjeveroistočne strane Peristila, dakle iste kolonade koju smo vidjeli na prethodnoj slici, ali sada sa suprotne strane, iz protirona. U jezgri slike opet je prizemlje i prvi kat zvonika katedrale, s nadopunom podataka o njegovu stanju 1858. godine. Sačuvan je preparativni crtež koji pokazuje s kolikom je pomnjom Van Moer proučavao svaku pojedinost svojih motiva, vještim crtežom naznačujući plasticitet arhitekture i dubinu prostora. Samo usputno možemo spomenuti i crteže Mauzoleja i zvonika katedrale, u ponešto forsiranom perspektivnom pogledu iz vrta stare biskupije, te crtež Vrata Vestibula koji je, po svemu sudeći, trebao također poslužiti za izradu slike. Međutim, sačuvao nam se Catalogue des tableaux, études, aquarelles, croquis, délaissés par feu J.-B. Van Moer (Bruxelles, 1885.) s iscrpnim popisom umjetnina koje su točno godinu dana po slikarevoj smrti završile na izložbi održanoj 7. i 8. prosinca 1885. godine, te odmah potom na dražbi. Doznajemo tako da je slika Rive (zacijelo se na nju odnosi naslov Môle et restes du palais de Dioclétien à Spalato; effet de matin) bila izložena 1870. godine u Antwerpenu. Place du temple à Spalato (ovdje opisanu slika Peristila u pogledu prema jugoistoku) izlagao je 1860. godine u Bruxellesu, zajedno s jednom drugom slikom koja je prikazivala mletački lazaret na gradskoj obali (Caravane au marché de Spalato). Motiv Peristila (Arcades de la place du temple à Spalato) izložio je i na izložbi u Antwerpenu 1861. godine. Budući da je slika sjeveroistočne strane Peristila datirana s 1878. godinom, očito je da bi ova trebala biti neka ranija varijanta. Sačuvani crteži pomažu nam naslutiti što je mogla predstavljati slika Ruines romaines à Spalato, izložena 1866. u Bruxellesu. Ali, osobito bi bilo značajno jednom pronaći vedutu Splita (Vue de Spalato en Dalmatie) koju je izlagao 1871. godine u Gandu, za koju ne nalazimo korelat među sačuvanim crtežima. Isti Katalog spominje čak trideset i pet prikaza sa splitskim motivima – Monuments de Spalato, en Dalmatie, et sites de Spalato et des environs – od čega pet grandes feuilles avec une foule de croquis. Povrh toga se navodi i pedeset crteža, ponajviše akvarela s prikazima osoba i dalmatinskih nošnji (personnages et costumes de Dalmatie). U zasebnoj rubrici Kataloga navode se i uokvireni akvareli, nastali po svemu sudeći u samom Splitu. Spominje se tu još jedan prikaz Peristila, a iz dugog popisa dovršenih slika i studija doznajemo da je postojalo još devet slika s motivima Splita. Posebno bi nam bilo zanimljivo jednom otkriti La même vue avec une procession religieuse, dakle sliku katedralnog trga animiranog svečanom vjerskom procesijom. Naslov Marché aux grains à Spalato bi se možda mogao odnositi na ulje s prikazom istočnog zida Dioklecijanove palače s prislonjenim kućama, poviše kasnije otvorenih Srebrnih vrata i dominikanskog samostana preko puta. Slika se prije dvadesetak godina pojavila na tržištu, a za nju imamo i podrobno razrađen crtež (u Nacionalnoj i sveučilišnoj knjižnici u Zagrebu) koji omogućava da doznamo nešto više o metodi kojom je Van Moer gradio slike u atelijeru temeljem terenskih opservacija. Sumorna prizemna zgrada prvog Arheološkog muzeja, prislonjena na istočni zid Palače, u prednjem planu crteža, nije mu izgledala dovoljno slikovito, pa ju je uklonio, a na njezino mjesto “dogurao” sklop pučkih kuća koji nalazi prigrađen zidinama uz sjeveroistočnu kulu Palače. Elementi capriccia uočavaju se posebno u pogledu kule s monumentalnim portalom blago zašiljena luka (možda kao reminiscencija na Van Moerove slike Sevilje i Alhambre). Navode se još Portique et restes d’un monument romain à Spalato (iz 1867. godine) i Ruines du palais de Dioclétien à Spalato. Naslov Le Sphinx sur la place du Temple à Spalato mogao bi pak sugerirati da je Van Moer napravio za sebe inačicu slike koju je 1873. godine poklonio Ivanu Burattiju. Konačno, s obzirom na izmjene koje je interijer splitske katedrale doživio nakon restauracije/rekonstrukcije iz 1875. godine, bilo bi divno kada bismo jednom mogli pronaći dvije slike koje Katalog posthumne izložbe/dražbe navodi pod naslovima Intérieur du temple à Spalato, te Intérieur de la sacristie du temple à Spalato. Sve u svemu, ako smo ovdje popis Van Moerovih danas poznatih slika s motivima Splita mogli proširiti na pet ulja na platnu i drvu, ovaj Katalog upozorava da ih je bilo šesnaest samo u slikarevu atelijeru. A tomu treba pribrojiti i neutvrđeni broj dalmatinskih (zacijelo pretežno splitskih) motiva između sto i osamnaest preostalih “studija u ulju” (Cent dix-huit études à l’huile: vues de Belgique, France, Prusse. Venise, Dalmatie, Orient et quelques fantaisies). Ova rasprava imala je za cilj pokazati nekoliko nepoznatih aspekata izgleda Peristila sredinom 1800-ih godina, prostora koji je tijekom protekla dva stoljeća u mnogome izgubio dio izvorne povijesne stratigrafije. Njegove slikarske opservacije zabilježene brojnim crtežima i akvarelima tijekom boravka u Splitu u proljeće i rano ljeto 1858. godine, a kojima se vraćao tijekom sljedećih dvadesetak godina u samoći svog atelijera u Bruxellesu, uvrštavaju ga u malu galaksiju europskih istraživača koji su s mnogo znanja i senzibiliteta istraživali i opisivali dalmatinske spomenike, geografiju, običaje i nošnje te provincije na rubu europske civilizacije. Ona je baš u to doba, malo po malo, prestajala biti europska terra incognita, otkrivajući nove perspektive unutar habsburškog Commonwealtha, kao i slutnje svoga budućeg razvoja. Van Moerov opus još je nedovoljno poznat. Ovaj kratki esej ukazao je, nadamo se, na vrijednosti koje njegove slike imaju, i to ne samo u pogledu njihova dokumentarnog značaja za poznavanje ambijenata koje je prikazivao, a koji su u međuvremenu neumitno transformirani. Možemo pretpostaviti da se neke od tih slika, kojima sada znamo i naslove, i danas nalaze u privatnim zbirkama, te da će se eventualno jednom pojaviti ili u nekom širem osvrtu na Van Moerovo djelo, ili na nekoj prigodnoj izložbi ili dražbi.