Radovi. Razdio filoloških znanosti (1976.-2002.)
Simbolika i stil glagoljskog magijskoga obreda očišćenja
Pošto je ukazao na važnost izučavanja glagoljskih molitava i basama, i na potrebu za točnim transliteracijama takvih tekstova, a posebice u svjetlu novijih medicinskih spoznaja o čudesnom djelovanju riječi na bolest, i uopće na objektivan svijet, autor analizira stariju transkripciju teksta glagoljskoga obreda očišćenja od kletve, nastalu u 15. st. u Vinodolu. Postavivši za cilj rada proučavanje simbolike i stila magijskoga teksta, i konačnu, kritičnu transliteraciju, minuciozno analizira moguće probleme i dvojbe koje izaziva jezik autora staroga rukopisa, posebice one koje su izazvane oštećenjima kojima je rukopis bio izložen. Već se tako mogli doći do stanovitih spoznaja o jezičnoj i stilskoj vrijednosti teksta obreda, o izrazitoj piščevoj/pisarovoj kreativnosti, što je prepoznato kao karakterisitično za magijski odnos prema jeziku.
Autorska prava (c) 2018 Radovi. Razdio filoloških znanosti
Pisac u ovome članku polazi sa stajališta, da je sve ono, što u jeziku i pismu pospješuje čovjekovo općenje s bivšim pokoljenjima i sa svojim suvremenicima (i što pospješuje proširivanje znanja o sebi i svijetu), zdravo; a da je ono naprotiv, što ta općenja i proširivanje znanja otežava, bolesno. Pošavši od toga, izlaže temeljne ustrojbene vrline i mane jezika i pisama različitih jezičnih zajednica cijelog svijeta. Glede dioništva u proširivanju ljudskog znanja i spoznaje o čovjeku i svijetu, pisac dijeli jezike na dvije grupe: na grupu jezika, koji raspolažu pismenom predajom, i na one, koji ne raspolažu takvom predajom. Za razliku od dosada predloženih gramatičkih podjela jezika, on predlaže podjelu na: 1. klasificirajuće, 2. izolirajuće, 3. flektirajuće. Treću grupu dijeli na tri podgrupe: a) aglutinirajuće jezike, b) jezike s unutarnjom fleksijom, c) one s vanjskom fleksijom. U narednome izlaganju pokazuje, zašto je njegova podjela bolja od dosada predloženih.
Mjesto akcenta u ruskom i čakavskom (čakavština srednjodalmatinskih otoka)
Promatrali smo mjesto akcenta u riječima bliskim na planu izraza (i planu sadržaja) u ruskom i čakavskom (čakavština srednjodalmatinskih otoka). Ovom smo se prilikom ograničili na imenice i glagole (407 parova imenica i 451 par glagola). Korpus imenica ukazao je da isto mjesto akcenta u ishodišnom položaju (N. sg) ima 86,7% imenica našeg korpusa, a 13,2% nema. Korpus glagola pokazao je da isto mjesto akcenta u ishodišnom položaju (infinitivu) ima 89%, a različito mjesto ima 11%. Stanje u ishodišnom položaju ukazuje na izuzetno podudaranje mjesta akcenta. Oba jezična sustava imaju pokretan akcent - u paradigmi se mjesto akcenta može mijenjati. Iako velik dio korpusa međujezičnih adekvata koji smo obradili u ovom radu u ishodišnom položaju ima isto mjesto akcenta i iako od tog broja velik dio ima stalan akcent (60,7% imenica, 22% glagola), ipak ih značajan broj u paradigmi ostvaruje akcenatski pomak. Dok je u nekim slučajevima taj pomak isti i pada na isti slog (5% imenica, 6,2% glagola), u drugim slučajevima akcent se ne kreće na isti način. Zbog toga neke riječi koje u ishodišnom položaju imaju akcent na istom mjestu u paradigmi akcent nemaju na istom mjestu u čitavoj (8% imenica, 12,6% glagola) ili dijelovima paradigme (21% imenica, 43%glagola). Najnestabilniji oblik je prezent glagola. Oblik glagolskog pridjeva radnog (koji služi za tvorbu perfekta) i imperativa bliži je akcentuaciji infinitiva. Ipak, pokretan akcent u ženskom rodu jednosložnih glagola u perfektu ruskog jezika - što je jedan od većih problema govornicima hrvatskog standarda ne javlja se i u čakavskom.
Osnovne dihotomije strukturalne lingvistike i tumačenje termina "praznina" u carstvu znakova Rolanda Barthesa
Razmišljajući o osnovnim dihotomijama Ferdinanda de Saussurea kroz prizmu semiotike, odnosno razumijevanja realizacije znaka u određenoj kulturi, vidjet ćemo da se one mogu ravnopravno koristiti i primjenjivati na mnogim razinama u kojima se određena kultura ostvaruje. Znak ne mora nužno proizaći samo iz govorne komunikacije. Stvaranje znaka ne pozna granice samo unutar jednog segmenta ljudske djelatnosti. Takva sloboda kreiranja i razumijevanja znaka i u ostalim ljudskim djelatnostima (npr. arhitektura, glazba, slikarstvo itd.) navodi i na mogućnost komparacije znaka sa znakovima drugih kultura. Usporedbom znaka i njegova funkcioniranja u drugoj kulturi bavi se Roland Barthes u knjizi Carstvo znakova. No, da bi razumijevanje osebujnosti "istočnjačkog" znaka bilo potpuno, Barthes kreće od njegova nastanka. Taj se nastanak, prema Barthesu, ostvaruje u "praznini" koja mu dopušta da, neovisno o ičijem iskustvu, slobodno zamišlja i tumači promatrane znakove. Oslobođen takvog tereta Barthes može slobodno zamišljati i tumačiti znakove, odnosno - slobodan je imenovati/označavati znakove u takvu idealnom sustavu.
Na osnovi snimaka razrednog dijaloga u nastavi engleskoga kao stranog jezika u radu se daje opis suvremene nastavne prakse i vrednuje nastavni pristup s obzirom na principe suvremene nastave stranog jezika.
Razmišljanja o metaforičkoj motivaciji značenja u poslovicama
U ovoj studiji poslovice i metafore se promatraju kao modele kognitivne ekonomije i kao prilagodba kognitivnih obrazaca potrebama komunikacije. Čini se da stvaratelj poslovične rečenice često odabire metafore kao kategorizacijsko oruđe iskustva. Često se oslanjamo na modele konkretnog svijeta za konceptualizaciju apstraktnih pojava. Postoje spacijalna konceptualizacija apstraktnog svijeta, primjerice, čovjek je čovjeku vuk (okrutnost=vuk). Struktura poslovice predstavlja svojevrsni kompromis u kojemu se udovoljava potrebama produkcije, percepcije i sjećanja. Ova vrsta analize pomaže razumijevanju načina kako ljudi spajaju riječi u svojemu umu. Sugerira se kako postoji motivacijsko načelo za takva sintaktička svojstva poslovice a to bi načelo bilo načelo učljivosti.
Svršetci kod Flanna O'Briena i Samuela Becketta
U radu autor polazi od konteksta kraja stoljeća i opisuje kako pitanja kraja igraju veliku ulogu u ljudskom životu. On potkrijepljuje svoju argumentaciju pozivajući se na pisce koji su razmatrali važnost temporalnog prekida i na osobnoj i na društveno-povijesnoj razini. Središnji dio rada bavi se prikazom svršetaka u djelima irskih pisaca Flanna O'Briena i Samuela Becketta. Prema autorovoj argumentaciji, unatoč značajnim razlikama u tekstovima dvaju pisaca, kod oba je umjetnika razvidno kako okvir u kojemu se nalazimo ima ogroman utjecaj na način kako se sučeljujemo sa svršetkom. Taj uvid omogućuje autoru ukazati na stvari koje su, po njemu, specifične iskustvu dvadesetog stoljeća ali, polazeći od spoznaje kojoj podučavaju irski tekstovi, on naglašava kako je svjestan da njegove prosudbe o kraju možda nisu ništa nego diskurz naraštaja koji osjeća otkucaje biološkog sata.
Vasilij V. Rozanov kao preteča avangarde
Rozanovljeve dinamične forme koje se opiru racionalizmu usustavljenog mišljenja karakterizira neraskidiva vezanost privatnog/intimnog i javnog. Težeći fiksirati najsitnije i najraspršenije kretnje spoznaje ("rukopisnost" duše), u njegovim usputnim lapidarnim zapisima na najraznovrsnije i dotad neuobičajene teme dokumentarni, zbiljski, autentični životni materijal pretvara se u literarnu fikciju - (auto)biografski fakti uzdignuti su na stupanj stilističke činjenice. Upravo su stalna pretapanja estetskog i izvanestetskog materijala - uz neprestana demonstrativna mijenjanja ideoloških pozicija - odredila čitavo stvaralaštvo ovog kontroverznog pisca, a sustavnu misao kojega je, bez nasilja nad njom, gotovo nemoguće sustavno izložiti. Temeljne su Rozanovljeve knjige ("Osamljene stvari" - Uedinennoe, 1912., "Otpalo lišće" - Opavšie list'ja, I.-II., 1913.-1915. i "Apokalipsa našega vremena" - Apokalipsis našego vremeni, 1918.) najavile egzistencijalizam, a istovremeno označile i otkriće novog književnog žanra i nove metode filozofiranja i novog lica autora.
Književno stvaralaštvo Marie Luise Kaschnitz (1901.-1974.) bilo je u velikoj mjeri određeno temama iz njezina vlastita života i života njezine bliže obitelji te se stječe dojam da je ona gotovo bez otuđivanja i zamagljivanja književno obradila vlastiti život. Posebno mjesto u njezinu djelu imali su raznovrsni dnevnički oblici, primjerice i fiktivni dnevnik. Ako "fiktivno" označava nešto što je "izmišljeno, pretpostavljeno, predočeno, stvoreno u mašti", fiktivni dnevnik morao bi bilježiti izmišljene događaje, osjećanja i stanja izmišljenog Ja. Međutim, u dvama djelima, prozi "Kuća djetinjstva" (Das Haus der Kindheit) nastaloj 1956. i pripovijetci/kratkoj priči "Noge u vatri" (Die Fiifie im Feuer) iz 1964. godine, M. L. Kaschnitz rabi dnevnički oblik, zajednička im je veća ili manja (auto)biografska utemeljenost, ali su ona ipak označena kao fiktivni dnevnici. Unatoč autobiografskim činjenicama, tj. udjelu prave autobiografije, riječ je o primjerima umjetničke proze u kojima dijarističko Ja, tj. ja-pripovjedačica, koja nije identična s autoricom, promatra i opisuje sebe i zbiljski vanjski svijet, ali na taj način što tu stvarnost fikcionalizira i literarizira. Jaje u središtu mikrokozmosa iz kojega odlazi na unutrašnja i vanjska putovanja prostorima zbilje i mašte. Zato što dnevnik zahvaća Ja/čovjeka i u prostoru i u vremenu, to su putovanja i kroz vrijeme. Za Kaschnitzovu je (i) fiktivni dnevnik vrlo svjesno posizanje za sadržajima iz vlastita života u kojima vrlo subjektivno i "prepoznatljivo" početno Ja u književnom djelu doživljava mnogobrojne preobrazbe. Za dijaristkinju Kaschnitz prošlost i sjećanja ona su vremenska i prostorna dimenzija koja (kao da) briše sadašnjost kao vrijeme i prostor pisanja. Dnevnički oblik preuzima bilježenje unutarnjeg procesa jednoga Ja, ali i sprečava da se prekine put natrag iz prošlosti u sadašnjost. U tim djelima, koja se mogu označiti autobiografskim dnevnicima sjećanja, oblik dnevnika preuzima funkciju ispovijedanja Ja ("Kuća djetinjstva") odnosno on tematizira otuđenost pojedinca u današnjem svijetu na primjeru sugestivnog, neposrednog i sažetog oblika kratke priče ("Noge u vatri").
Nazorova novelistika - od angažirane do intimističke alegorijske proze
Za Nazorovu novelističku prozu iz vremena njegove modernističke faze (Istarske priče , 1913., 1917.; Sto imena , 1916.) karakteristična su tri međusobno povezana, a opet samostalna motivsko-tematska ciklusa. Prvi motivsko-tematski krug čine prve od istarskih priča ("Veli Jože”, "Divičin grad" i "Boškarina"), objavljene po periodici između 1907. i 1910., a uvrštene tek u drugo odnosno treće izdanje Istarskih priča . U njima je u prvi plan istaknuta nacionalna i socijalna tematika vezana za Istru. Drugi krug obilježen je arkadijskim motivima, a obuhvaća novele objavljene u prvom izdanju zbirke Istarske priče (1913.) - "Halugica", "Albus kralj", "Djevica Placida", "Šuma bez slavuja". Novele tog ciklusa i dalje su vezane za nacionalnu tematiku, prvenstveno za slavljenje istarskog pejzaža, ali u njima Nazor istovremeno progovara i o svojim unutarnjim borbama i stremljenjima. Tom krugu alegorijskih novela pripada i kasnije objavljena proza "Svjetionik" (1918.). Treći motivsko-tematski ciklus, koji sačinjavaju novele iz zbirke Sto imena , usko je vezan uz drugi, posebno po alegorijskom iskazu, no u njemu potpuno prevladavaju teme unutarnjeg pročišćenja, samoprijegorne žrtve i uzvišene osamljenosti; u taj krug ulazi svakako i "Legenda o sv. Hristoforu".
U europskom putopisu prosvjetiteljstva zamjećuje se revizija slike prekomorja koja je nastala u putopisima iz doba zemljopisnih otkrića. Putopisci XV. i XVI. st. opažaju da žitelji prekomorja nemaju nikakva zakona pa se pitaju jesu li oni uopće ljudi, a u svakom slučaju osjećaju silnu superiornost prema njima. Putopisci iz doba prosvjetiteljstva naklonjeni su gledati u animističkim žiteljima prekomorja ljude što žive po prirodnom zakonu, pa su po tome superiorni nama. Ali i kada pisci opisuju zemlje kakve su Sijam i Kina, oni ih ne smatraju nekritički boljima ili gorima od nas, već ih gledaju kritički i uspoređuju ih s europskom uljudbom. James Cook odnosi se prema urođenicima prekomorja diskretno superiorno, želi ih podučiti i pomoći im da se razviju, ali kao zadnju rezervu čuva vatreno oružje koje mu jamči nadmoć. On razvija držanje tipično za kasniji engleski kolonijalizam. Antoine de Bougainville razvija na primjeru prekomorja načelo za reviziju spolnog života Europljana u kojem se nazire prava seksualna revolucija. Njegova načela igrat će ulogu kod svih lijevih pokreta budućnosti. Kod nekih putopisaca, kao kod braće Ulloa, nalazimo opise misijskog rada europskih misionara. Rezultat je vrlo negativan za širenje vjere. I, napokon, iz svih tih putopisa opaža se utjecaj prekomorja na Europu i obratno - Europe na prekomorje.
Pan, pani i panstwo kao uljudni adresativni izrazi u poljskome jeziku
U članku autorica razmatra sociolingvističko oblikovanje značenja pojmova pan, pani i panstwo koje se neprestano događalo tijekom stoljeća. Proučavanjem njihova gramatičkoga statusa ukazuje na postojanje izdiferenciranih, iako sinonimnih, definicija tih izraza. Oni se u današnje vrijeme određuju kao “ekvivalenti”, “supstituti” ili “oblici zamjenice 2. lica” s predznakom “kontekstni”. Utvrđuje njihovu, po njezinu mišljenju, još uvijek veliku uporabnu vrijednost - popunjavanje nepotpune zamjeničke komunikativnosti što autorica povezuje s identifikacijom roda koju imenice pan, pani i panstvvo u sebi nose izvan adresativnosti.
Ovaj rad teži sagledati položaj talijanskog jezika u Zadru na kraju 20. stoljeća. Zadar je kroz mnoga stoljeća bio bilingvalna sredina. Kao i u ostalim dalmatinskim gradovima, u njemu se stvarala književnost, ali često i na tri jezika: latinskom, koji je kao i drugdje bio vrsta "službenog jezika", narodnog-hrvatskog te talijanskog, koji su pisci iz ovih krajeva usvajali kao treći jezik, jer je on predstavljao približavanje velikoj kršćanskoj civilizaciji s kojom ga je spajalo more. Prisutnost talijanskog jezika u povijesti zadarskog školstva naglašena je za vrijeme mletačke, francuske i austrijske vladavine, kada je on imao privilegiran položaj u odnosu na hrvatski i kada je, osobito za vrijeme austrijske vladavine, u grad doseljavano italofono činovništvo i inteligencija. Usprkos političkoj oprečnosti, Zadar je kroz povijest postao stjegonoša književnih i uopće civilizacijskih kontakata hrvatsko-talijanskih i grad u kojemu je nastajala i njegovana je i hrvatska i talijanska kulturna baština, zahvaljujući upravo fenomenu dvojezičnosti. Zbog toga ni danas nije isto pisati o učenju talijanskog jezika naspram bilo kojeg drugog stranog jezika u Zadru. U radu su izneseni konkretni statistički podaci o broju današnjih govornika talijanskog kao materinskog jezika. Izneseni su i podaci o broju učenika talijanskog kao stranog jezika u zadarskim osnovnim, srednjim i visokim školama, te u privatnim školama za strane jezike. Navedeni su i nastavni programi te analizirani uvjeti i tehnike rada u nastavi talijanskog kao stranog jezika.
Doprinos Ive Pilara kritičko-teorijskim pitanjima književnosti
Ivo Pilar (1874. -1933.) napisao je više zapaženih priloga iz područja znanosti o književnosti, baveći se kritičko - teorijskim pitanjima književnosti i umjetničkoga stvaranja. Hrvatska javnost ga ipak poznaje samo po geopolitičkim i povijesnim djelima. Njegova književno-znanstvena djela ostala su zaboravljena u hrvatskoj znanosti o književnosti, ali taj zaborav nije rezultat presude povijesti književnosti, nego političke nepodobnosti u vrijeme prosrpskih režima. Iako on nije izgradio prepoznatljivu teorijsku koncepciju, koja bi ga ustabilila među kritičare hrvatske modeme, Pilarovi prilozi zaslužuju našu pažnju. Pilar je mnoga učenja o književnosti i umjetnosti uopće osvježio novim, vlastitim spoznajama. Mjesta objavljivanja (Zagreb - Sarajevo - Zagreb), zanimljiva tematika, estetska mjerila (prožimanje likovne i književne umjetnosti), svjedoče o nezaobilaznosti Pilarovih priloga za svestraniju sintezu hrvatske teorije i povijesti književnosti na jedinstvenom hrvatskom kulturnom prostoru. Kao predstavnik starijih, Franjo Marković je energično napao najviše prvoga od trojice "mladih": Pilar, Dežman i Gjalski. Iako je Marković pokušao omalovažiti Pilarovo djelo "Secesija", ipak mu je dao veliki značaj. Nizom članaka: U zagrebačkom Viencu "Secesija, studija o modernoj umjetnosti" (1898.), sarajevskoj, Kranjčevićevoj Nadi "Zagrebački literarni pokret" (1903.) i Napretku "Kako su nastala Zapamćenja" (1930.), Pilar se u teorijskom smislu predstavio kao prenositelj i promicatelj modeme umjetnosti od Berlina i Beča do Zagreba i Sarajeva. Ono za što se Pilar zalagao teorijski, na tim relacijama, praktično je ostvario Silvije Strahimir Kranjčević. U svoje analize Pilar je pokušao unijeti estetska mjerila. Barac je bio svjestan Pilarova doprinosa hrvatskoj literaturi, pa nas je, predstavljajući Franju Markovića i njegov napad na mlade, izravno upoznao i s djelom Ive Pilara. Iz vremenskoga raspona objavljivanja književno-znanstvenih priloga vidi se Pilarovo ozbiljno zanimanje za problematiku književnosti. To nije bio njegov mladenački hir, nego sustavno bavljenje kritičko-teorijskim pitanjima u rasponu od 24. do 56. godine života.
Rimska književnost kao preteča svjetske književnosti
Najprije pisac ukratko izlaže iz kojih je korijena rimska književnost, i u čemu, i na čemu utemeljila svoju tvornost. Zatim je određuje kao povijest produktivnog obrazovanja i preobrazovanja književnih vrsta preuzetih iz grčke književnosti. Jer, makar ona uistinu i nije zamisliva bez grčkog supstrata, ni unatoč tomu ta književnost nije puka kopija grčke književnosti. Njezina osebujna draž počiva u tome, što se u njoj grčka navlaka utkivanjem izvorno rimskih niti preispleče u jednu novu i osobitu odjeću, kojoj grčka književnost nema ništa usporedivo staviti uz bok. Naposljetku pisac kazuje i to, zašto je baš rimska književnost stvarna preteča kako današnje svjetske civilizacije tako i današnje svjetske književnosti. I upravo se dosljedno tomu niti Kinezi ni Japanci, niti indijski ni islamski svijet - pisac hotimice spominje ove velike populacijske konglomerate - ne mogu oteti neodoljivim moćnicima poput logike ili informatike, ili takvima kao što su to Homer ili Carmina Burana, koje su nekoć po Svetome rimskom carstvu njemačke narodnosti skladali i pjevali clerici vagantes - đaci veseljaci. Niti se ovi navedeni narodi, niti bilo koja druga civilizirana sredina u današnjem svijetu može oteti spomenutima kulturnim fenomenima, izniklima još u antičkoj, danas - posredstvom upravo rimske - svjetskoj književnosti.
Nova zavičajna ili anti-zavičajna književnost
Anti-zavičajni roman (Anti-Heimatroman) je književni žanr koji je 60-tih i 70- tih godina nastao u Austriji, gdje je i doživio najveću popularnost. Među književnim teoretičarima ne vlada potpuno suglasje u vezi samoga naziva i korpusa djela toga žanra. Jedni zastupaju tezu o radikalnom anti-zavičajnom romanu i taj žanr oštro ograđuju od tradicionalnog zavičajnog romana (Heimatroman). Posljedica toga je da se pri odabiru djela koje svrstavaju u taj žanr ne pridržavaju najvažnijih žanrovskih konstanti koje vrijede za zavičajnu književnost, a što se posebno odnosi na seosko-agrarni prostor kao mjesto odvijanja radnje. Drugo tumačenje se zasniva na tezi o kontinuitetu književnog žanra zavičajnog romana, i kao osnova tumačenja žanra uzima se Rossbacherova tipologija zavičajnog romana. To znači da se samo ona djela koja sadrže minimum žanrovskih konstanti mogu ubrajati u transformirani zavičajni roman, čime se negira anti-zavičajni roman kao zaseban žanr. Uspoređujući te dvije teze, može se ustvrditi da je naziv anti-zavičajni roman prikladniji jer bolje izražava radikalnost promjena tradicionalnog zavičajnog romana tijekom tih dvadesetak godina, dok se njime istovremeno ne negira da je taj žanr nastavljač tradicije zavičajnog romana.
Realistički i modernistički simultanizam: Flaubert i Rozanov
Simultanost predstavlja pojavu; dok je simultanizam sustav prenošenja ili modeliranja simultanih procesa (Užarevič 1998). Započinjući poglavlje "Oblici i programi simultanizma" u knjizi Težišta modernizma, V. Žmegač navodi primjer simultanizma iz romana realističke tradicije - Flaubertove Madame Bovary. Ipak, Flauberlov je "prikaz istodobnosti", upozorava V. Žmegačač - budući da se ne radi o prostorno udaljenim zbivanjima - "usprkos svojoj neobičnosti element koji se bez zapreke uklapa u viđenje zbilje kakvo je uobičajeno u književnim djelima koja su napisana u skladu s programskim intencijama realizma" O simultanizmu pak kao o modernističkom postupku, tvrdi V. Žmegač, može se govoriti tek onda "kada je uklonjena homogenost radnje u starom smislu riječi, (tj. kada jedan njezin 'niz' nije u neposrednom fabulamom odnosu s drugim). U takvu je shvaćanju simultanizma naglasak na disparatnosti pojava - spoju nekoliko različitih, raznorodnih događaja, zbivanja ili procesa u okviru jedne cjeline (teksta), u jednom te istom vremenskom presjeku - "pa se taj drugi tip simultanizma može uvjetno nazvati disparatizam".
Pjesništvo Roberta Frosta: dualitet seneksa
Seneks (senex) arhetip u pjesništvu Rorerta Frosta je vidno izražen i služi mu da prikaže aspekte suprotnosti unutar ljudske prirode. Ti su aspekti karakterizirani kako pozitivnim tako i negativnim seneksom. Kategorizacija ovih aspekata nije prikazana u vidu statičnih podjela već polova koji se dinamički i kompleksno integriraju. Autor rada će obraditi tri pjesme Roberta Frosta "Mending Wall", "An Old Man's Winter Night" i "Directive" kao primjere za studij paradoksnog seneksa ljudske svijesti. Dok su arhetipski likovi seneksa u "Directive" i "An Old Ma's Winter Night" indikativni za primarno anitetske aspekte unutar ljudske prirode, dotle seneks arhetip iz "Mending Wall" sadrži već integrirane bipolarne aspekte i antivalentnost unutar suprostavljenog i paradoksalnog svijeta u kojem živimo. Stoga se može zaključiti da je Frostovo korištenje arhetipa seneksa dio pjesnikova koncepta o simoličkoj paradigmi ljudske svijesti.
Franz Grillparzer između dnevnika i autobiografije
Najznačajniji predstavnik austrijske predožujske književnosti, Franz Grillparzer (1791. - 1872.), vodio je gotovo čitava života dnevnike, bilježio doživljeno i viđeno na putovanjima, a na zamolbu Carske akademije znanosti napisao je i autobiografiju. U ovom radu daju se glavne značajke Grillparzerovih dnevnika, dnevnika s putovanja i autobiografije, koji dramatičara, pripovjedača i liričara biedermeiera prikazuju kao tipičnog i autentičnog čovjeka burnog vremena (Bečki kongres, Napoleonovi ratovi, uvođenje cenzure, 1848. godina). Jer, Grillparzer je istodobno rodoljub i domoljub i vjerni podanik krune, ali i čovjek koji teži oslobođenju od svih vrsta okova, on je tjeskoban čovjek, koji se povlači u sebe, jer su ga slomili vanjski društveno-politički odnosi, ali i prkosni "revolucionar" koji se od njih brani perom. Na usporednim primjerima iz dvije, gotovo oprečne, autobiografske vrste - dnevnika i autobiografije - povezujući Grillparzerovo autobiografsko stvaranje s ispovijestima Jeana-Jacquesa Rousseaua i dnevničko-autobiografskim pisanjem Johanna Wolfganga Goethea, analizira se Grillparzerov odnos prema vlasti i cenzuri, opis vlastitog stvaralačkog procesa kao i odnos prema kolegama - književnicima. Razlike u stilu pisanja i odabiru sadržaja između dnevnika, kao oblika analize, i autobiografije, kao oblika sinteze, proističu iz unutarnjih zakonitosti dviju vrsta autobiografskog pisma.
Die hellenistische reisebeschreibung und die reisebeschreibung der griechen im römischen weltreich
Es ist wohl kein Zufall, daß der Große Alexander eben diese Länder eroberte, die vor ihm die Reiseschriftsteller beschrieben haben. Die Reisebeschreibungen der Griechen in persischen Diensten und andere, hinter denen wohl Handelsinteressen standen, erfaßten die Welt von Thule bis nach Taprobana und flössen langsam mit der geographischen Wissenschaft zusammen. Afrika, und besonders die Westküste fehlt weitgehend in diesem Weltbild, was wohl eine Folge der Aufteilung der Welt in Einflußsphären ist, wobei die Westküste Afrikas der karthaginischen Interessensphäre zufiel, was anderenorts beschrieben wird. In der griechischen Reisebeschreibung entstand ein Welt-, Geschichts- und Wissenschaftsbild, das erste der westlichen Welt. In dieser Arbeit wurden aber wohl zwei Reisebeschreibungen entdeckt, von denen die Originale verschollen sind und daher sind sie in den Geschichten der griechischenLiteratur nicht enthalten. Beide Reisebeschreibungen konnten nun in leider wortungetreuen Übersetzungen entdeckt werden - es sind die Reisebeschreibungen des Antenor und Pitagora.
Primami je cilj ovoga rada istražiti kulturne i kognitivne modele metafore utemeljene na poimanju boja. Poslovice, fraze i metafore promatraju se kao okvir kognitivnog i jezičnog uzorka koji se učestalo koristi u komunikaciji. Novija istraživanja u psiholingvistici pokazuju da je značenje navedenih idiomatskih izraza snažno motivirano čovjekovim konceptualnim sustavom koji uključuje metaforičku strukturu misli. Jednako kao i fraze i poslovice daju značajan uvid u poetiku misli jer odražavaju strukturu metaforičkog poimanja iskustva u određenoj situaciji. Rezultati analize pokazuju da se metafora oslanja uglavnom na temeljne nazive za boje. Tako npr. cma, bijela i crvena pokrivaju največe iskustveno polje. Zaključno je moguće reći da nam analiza metafore pruža uvid u strukturu ljudskih misli.
Mjesto Murter je jedno od najvećih ruralnih naselja na jadranskim otocima. Prvi se put u arhivskoj građi spominje 1285. pod imenom Srimač. Prezimena o kojim je riječ u ovome radu potvrđena su u arhivskoj građi, autorskim djelima i na terenu od 14. st. do danas. Autor osim popisa svih dostupnih prezimena u svim epohama donosi i prikaz njihova nastanka, distribucije i značenja. Temeljna obilježja murterskog prezimenskog korpusa su: veliki broj autohtonih prezimena, veliki broj nositelja "starih" prezimena s jedne strane i veliki broj novih prezimena s malim brojem nositelja (gotovo sva kao posljedica litoralizacije u posljednih tridesetak godina). Romanski element, iznimno dobro potvrđen na mnogim jadranskim točkama (osobito u gradovima), gotovo da ne igra nikakvu ulogu u murterskoj imenskoj formuli. Daleko je važniji onaj (pretežito hrvatski) koji je pod pritiskom različitih okolnosti u prošlosti doseljen na otok. Ovo tumačimo činjenicom da su djelatnosti kojima se bavilo alohtono (osobito romansko stanovništvo) na otoku i u mjestu bile slabo razvijene ili nepostojeće (pomorstvo, ribarstvo, trgovina, obrti), te time da je pokretljivost stanovništva bila iznimno slaba. U istom smislu valja tumačiti, na semantičkoj razini, pomankanje u motivaciji onih impulsa koji su vezani za ove djelatnosti, a značajnu motivacijsku potvrđenost onih koji su vezani za zemlju, prirodni svijet i težačke djelatnosti.
Što u sustavu jezika služi priopćavanju?
Nakon dugih rasprava o jeziku kao sredstvu spoznaje, o odnosu misli i jezika, danas se jezik najčešće definira kao "sustav artikuliranih znakova kojima se članovi jedne jezične zajednice služe u svrhu priopćavanja". Namjera ovoga rada je utvrditi sredstva (morfološka i sintaktička) koja je sustav jezika izgradio i formalizirao da bi jezik mogao funkcionirati u međuljudskoj govornoj komunikaciji. Ta sredstva su: jedan padež - vokativ; jedan glagolski način - imperativ; dva rečenična modaliteta - zapovijedni i upitni; četiri vrste riječi - osobne zamjenice, te upitne zamjenice, prilozi i pridjevi. Zaključuje se da je to relativno malen ali sasvim dostatan broj jezičnih elemenata koji omogućuju da se sve izražajne mogućnosti jezika stave u službu međuljudskog priopćavanja.
Bernardinski tekstovi Hrvatskoga srednjovjekovlja
Kada se u 13. stoljeću hrvatska književnost okrenula Zapadu kao izvoru svojih tema i motiva, u nju je ušao i Sv. Bernard od Clairvauxa, veliki cistercitski mistik. U ovome radu autor ukazuje na putove širenja Bemardovih djela i ideja od Francuske do Hrvatske, pokazuje važnost monaških zajednica (posebice cisterciti, templari i franjevci) u posredovanju tih djela i ideja, navodi kulturne uvjete jednoga takvoga transfera (škole, biblioteke, tiskare). No, važnije od preduvjeta i okolnosti recepcije djela velikog mistika jest popis sačuvanih hrvatskih Bernardovih tekstova, onih koji su mu pripisani (odnosno, s njim su u nekoj daljnoj vezi), ili pak govore o njemu i njegovu životu. Tekstovi svih triju tipova sačuvani su u hrvatskoj, prvenstveno glagoljskoj književnosti srednjega vijeka, ali ima i ćirilskih i latiničkih pa i usmenih nastalih vrlo rano. Rašireni su po čitavome hrvatskom prostom i zastupljeni u svim hrvatskim narječjima. Rasuti su uglavnom po zbornicima sačuvanima što u Hrvatskoj što u inozemstvu i jednim su dijelom još neobjavljeni i nepristupačni široj javnosti. Njihovo objavljivanje jedan je od zadataka hrvatske paleoslavistike. Važnije od svega ipak jest to da su u svezi s Bernardom i neki od najčuvenijih hrvatskih srednjovjekovnih tekstova: prenje duše s tijelom i jedinstvena pjesma S(vi)t' se kon’ča. U hrvatskome je prijevodu sačuvan i jedan od najljepših pjesničkih izraza cistercitske mistike, negda također pripisivan Bernardu, himan Jesu dulcis memoria. Konačno, u snažnim i mnogovrsnim vezama s Bernardovim djelima bio je i Marko Marulić.
Karnevalizacija u "Anegdotama" Daniila Harmsa
Polazište za ovaj rad je teorija M. Bahtina o karnevalizaciji književnosti, tj. o karnevalskoj svijesti kao "velikom svenarodnom osjećanju svijeta prošlih tisućljeća" koje se transponira u književnost u obliku karnevalskih kategorija: ekscentričnosti, karnevalskih mczalijansi, profanacije i, osobito (temeljne za karneval), familijarizacije. Pozivamo se i na L. Szilard koja razvija Bahtinovu tezu tumačenjem kako karnevalsko mišljenje ne pripada samo dubokoj prošlosti, već da se ono "u svojoj osnovi interpretira kao nešto što se kolektivno nesvjesno čuva i neprekidno obnavlja, naročito u prijelomnim, kriznim razdobljima". Jednim od takvih razdoblja - velikih prevrata, kojima, ističe M. Balilin, "uvijek prethodi, pripremajući ih, izvjesna karnevalizacija saznanja" - možemo smatrati i avangardu. Osobine karnevalesknosti, s dominantnom sviješću o "veseloj relativnosti vladajućih istina i moći" (M. Bahtin), iskazale su se i u ovoj "antiformativnoj formaciji"; L. Szilard ukazuje na to da je literatura avangarde predstavila sve one elemente koji su tek kasnije osmišljeni kao kvalitete karnevalizirane umjetnosti XX. stoljeća. Tako i u "anegdotama", antinormativnim tekstovima Daniila Harmsa, pripadnika skupine "Oberiu" iz zalaznice ruske avangarde, nalazimo živ odraz karnevaleskne svijesti. U "anegdotama" iz "života"/"byta" velikih imena, prvenstveno nacionalne, ali i svjetske književnosti/kulture i civilizacije prisutan je razigrani ambivalentni karnevalski duh koji ništa ne apsolutizira, nego svojim oslobadujućini i preporodnim smijehom snižuje sve čvrsto zadano, uređeno po strogom hijerarhijskom poretku, "monolitno ozbiljno i mračno, puno strahopoštovanja i pijeteta" (M. Bahtin). Stoga su karnevalske kategorije primjenjive i na ovu Harmsovu malu formu, u kojoj detronizacija (karnevalsko "razvenčanje") "nedodirljivih" dotad veličina (Gogolja, Puškina, Dostojevskog, Tolstoja...) ujedno predstavlja i njihovu novu afirmaciju (karnevalsko "uvenčanje").
Konstrukcije s glagolom “BBITB”konstrukcija “Y MEHNECTB (HET )” u ruskom jeziku
1. i 2. lice jednine i množine sadašnjeg vremena od glagola “bili” u suvremenom ruskom književnom jeziku se ne upotrebljava. Upotrebljava se tek u nekim slučajevima oblik 3. lica jednine “ecn." i veoma rijetko 3. lice množine “cyri”. “Ecti," se upotrebljava u suvremenom niskom jeziku; I) kao kopnla složenog predikata u znanstvenim konstrukcijama; 2) pri postojanju ili posjedovanju nečeg (i za jedninu i za množinu). Ako se konstatira prisutnost bilo kakvih osobina, duševnog stanja, bolesti, glagol “ecn,” se ne upotrebljava.
Akcenatska kretanja u prezentu višesložnih ruskih i čakavskih glagola
U želji da istražimo odnos ruskog i čakavskog akcenta u ovom smo se radu pozabavili analizom akcenatskih kretanja u prezentu višesložnih čakavskih i ruskih glagola, iako je u infinitivu uočeno znatno poklapanje mjesta akcenta (oko 85%) u prezentu se zbog pomicanja akcenta taj odnos mijenja. Analizom našeg korpusa (358 parova višesložnih glagola) ustanovili smo da u infinitivu 302 para ima akcent na istom mjestu. Kretanje akcenta u prezentu dovelo je do formiranja nekoliko tipova akcenatskih skupina. U postotcima smo izrazili broj glagola određene skupine. Potpuno slaganje u mjestu akcenta u prezentu iskazuje 44% glagola našeg korpusa (39% glagola koji u prezentu zadržavaju isto mjesto akcenta kao u infinitivu i oko 5% glagola koji u oba sistema ostvaruju pomak akcenta s korijenskog sloga na nastavak). Potpuno neslaganje u mjestu akcenta u prezentu vidljivo je kod 26% glagola (to su glagoli kod kojih je akcent pokretan u jednom "sistemu, a stidan u drugom). Djelomično slaganje ostvaruje se kod 30% glagola našeg korpusa (uglavnom zbog ruskih glagola koji često u 1.licu jednine imaju akcent na nastavku, a u drugim licima na osnovi).
Vasilij V. Rozanov: "Moj Bog je moja beskrajna intima..."
Filozofski predstavnik ruskog modernizma, Vasilij Vasiljević Rozanov (1856.- 1919.), "ruski pisac, publicist i religiozni mislilac" - kako je predstavljen u Književnom enciklopedijskom rječniku (Literaturnyj enciklopediČeskij slovar’) - svojim je dvjema knjigama autobiografsko-esejističke, nefabulame proze (Osamljene stvari - Uedinennoe, 1912. i Otpalo lišče - Opavšie listja, I-II, 1913.- 1915.) isprovocirao i šokirao čitateljstvo odgojeno na tradicionalnoj umjetnosti i naviknuto na realističke (dakle - mimetičke) tekstove. Nastali u vrijeme najvećih traganja za novim oblicima u europskoj umjetnosti -1912. - istupaju ruski futuristi s manifestom Pljuska društvenom ukusu (Poščečina obščestvennomu vkusu); 1913. Malevič izlaže crni kvadrat na bijeloj podlozi, 1915. svoje suprematističke konstrukcije; Braque i Picasso stvaraju kolaže; 1913. Bjeli počinje objavljivati Peterburg, a Proust prvu knjigu romana U potrazi za izgubljenim vremenom (A la recherche du temps perdu) - i same su Rozanovljeve knjige predstavljale izuzetnu literarnu novinu, modeme romane razrušenog sustava, odnosno, prema V. Šklovskom, "romane bez motivacije". Odbacivanje logične smislenosti i suvislosti tradicionalno shvaćenog teksta - jer Rozanov, stvarajući svoje male (lirske, misaone, aforistične...), nekanonizirane forme, dekomponira (velike) prozne cjeline - nužno se odražava i na jezik autorovih zapisa (ispod kojih je, u većini slučajeva, bilješka što tumači vrijeme, mjesto ili povod njihova nastanka!). Postupkom karakterističnim za avangardnu kulturu (nastanak koje je najavio) - "supostavljenjem i suprotstavljanjem različitih tematskih nizova" (A. Flaker) - Rozanov ne samo da razrušava instituciju romana, nego istovremeno dehijerarhizira i dekanonizira čitav sustav klasične ruske književnosti. Ova nebeletristička, kako je V. Šklovski naziva, "izvansižejna proza" (rus. "vnesjužetnaja proza”) predstavlja montažu naizgled nesređenih i nabacanih zapisa (sustav u asustavnosti!) o raznorodnim temama. Individualno/intimno dodiruje se s kolektivnim/općeljudskim: dokumentarni autobiografski fragmenti, s dotad "sniženom", "kuhinjskom temom" (V. Šklovski) - banalnom svakodnevnicom i kućnim ugođajem, temom vlastite osobe (tjelesnog izgleda, stvarne financijske i bračne situacije...) - nalaze se u istom redu s autorovim razmišljanjima o književnosti i tisku općenito, ruskoj književnosti, Rusiji, ideologiji, pravoslavlju, fenomenu židovstva, vjerovanju i Bogu... Odabrali smo upravo zapise o Bogu, zanimljive i neobične i utoliko što govore o Bogu jednog osamljenika i pobunjenika - o "privatnom", Rozanovljcvu, "samo njegovu" i "više ničijem" Bogu.
Vladoje Dukat kao posrednik britanske književnosti u hrvatskoj kritici 1914. - 1940.
U ovom radu autorica istražuje posljednje razdoblje anglističkog djelovanja jednog od utemeljitelja anglistike u nas - Vladoja Dukata, na području književne kritike. Evidentiravši i obradivši deset bibliografskih jedinica (objavljenih od 1915. do 1931.), autorica zaključuje daje riječ o kraćim napisima, uglavnom prigodnim bilješkama i osvrtima, koji svjedoče o davno prevladanom pristupu književnom djelu, s već otupjelom kritičkom oštricom ali i s natruhama komparatističke metode, pogotovu na poetičko-estetičkoj razini, s težištem na fabularnoj ili formalno- žanrovskoj paraleli, čime Dukat ulazi u kontekst pionirske faze razvoja komparatističkog pristupa u hrvatskoj književnoj kritici. Pa ipak, i u ovom razdoblju vrijednost Dukalova posredničkog kritičarskog rada valja tražiti u njegovoj "profesorskoj" odnosno akademsko-pedagoškoj te poticajno-animatorskoj ulozi
Vjekoslav Klaić - zaboravljeni književnik
Klaić je pisao književnost samo u ranijem razdoblju svojeg pisanja. Njegova proza i stihovi pokazuju jezične i stilske karakteristike tipične za pisanje krajem 19. stoljeća. Ovaj je članak pokušaj analize jezika i stila njegova jedinog romana Majka i kći. Današnji čitatelj može biti obeshrabren čitati taj roman zbog arhajskih izraza i sintakse, osobito poretka riječi pod snažnim utjecajem njemačkog jezika. S druge strane, vješt u naraciji, opisima, dijalogu i uporabi pisama u razvoju radnje, Klaić se dokazao kao istinski umjetnik ove književne vrste.